Title: Davno, jako davno, još dok je moja prabaka bila djevojčica, svijet je bio drukčiji
Author: Privat

Pričala mi prabaka…

Davno, jako davno, još dok je moja prabaka bila djevojčica, svijet je bio drukčiji. - Je, denes je ljudem jake liepe živeti. Friški kruh im se pred vrata dopelja. Dok sem ja bila mala, bile je jake teške; kruh se pekel doma f krušne peči.         
- Moja mamica me znala hjutre h pet vur zbuditi ke sam joj pomogla šenicu f žermlju zamljeti. Te su zapraf bili dva kameni teri su se vrtelji, a med njimi se mljiela šenica i tak sme napravili melju. Tek unda sme mogle zamiesiti i speči kruh.  
Koliko posla! Ja ne poznajem nekoga tko bi ustao u pet da kupi kruh u pekari, a kamoli da bi obavio sav taj posao. Moja prabaka danas ima 83 godine. Život joj je bio jako težak. Jedva napravi par koraka, jer onako pognutih i izmorenih leđa i ne može daleko. Pamćenje je i ne služi najbolje, ali se nekako ipak uspijeva prisjetiti i najmanjih detalja iz davne prošlosti. Tako mi je jednom pričala:            
- Bil je sedmi mesec i tatek i mama su se spriemali za žetvu. Tatek je oštril srpe i kosu, a mama je dielala čučeka na paprikaš. Babica je spekla koruznu zlievku, a dedek je bil jake betežen, pa je same siediel na malem stolčeku pred hižu. Mi deca sme morali biti poljek če bi trebale kej pomoči. Došli su susedi i rodbina pomoči požeti šenicu, jer gda su bili takvi vekši puosli, unda su ljudi jeni drugem pomagali. Ženske su napred pobirale žite z srpi, a muži za njimi z kosami kosili slamu. Jeni su vezali snope šenice, a mi deca sme ih nosili na kuola. Unda sme žite mlatili, a gda sem bila male vekša, došel je dreš, pa sme išli z kuoli na dreš. Te je bila veljika mašina tera je odvajala šenicu od slame. Mi deca sme se tak radi valjali po slame, ali su nas stari špotali, jer sme se razmetali širem.

Ponekad pomislim kako je djeci tada možda bilo i ljepše nego nama danas. Istina, živjeli su u neimaštini, bili su zaista teški uvjeti. Tako mi je prabaka ispričala kako je išla u školu:
- Nie bile knjig i bilježnic. Imeli sme pločicu, spužvu i kredu. Gda je bila matematika sme na pločicu pisali brojke, a unda sme vučili hrvacki, pa sme morali broje zbrisati i pisati slove.
Zamislite samo, skoro pa nema zadaće, jer kako ćete na jednu pločicu pisati zadaću iz četiri, pet predmeta. Barem nisu morali za sobom vući te preteške, školske torbe. Mnogo puta tako kaže moja prabaka. - Denes su dieca preveč opterečeni. Gda sem ja išla f škuolu, niesme tuljike toga vučili, a sejedne sam nafčila čitati i računati. I unda je bile doktorof, sudcof, župnikof i spametnih ljudie. Ja bi bila rada još išla f škuolu, jer sem bila dober đak, ali je tatek odlučil da je bolše da ostanem doma i pomažem pri puoslu.     
I tako pripovijeda ona dalje, i dalje, a ja sam često znala utonuti u svoje misli uspoređujući svoj život s njezinim. Djeca tada nisu marila hoće li poderati nove traperice kupljene u nekom mrak dućanu, nisu bila opterećena smišljanjem plana kako nagovoriti roditelje da im kupe novi iPhone. Njima je bilo veselje valjati se po slami, a danas hrpu slame ne možete ni naći. Ja se bar ne sjećam da sam je ikad vidjela. To je očito postao pravi raritet. 
Sjećam se jednom, bilo je to prije koju godinu, na blagdan Velike Gospe. Bilo je jako vruće, pa je prabaka ležala u svom krevetu i, naravno, pričala. 
- Zmislim se proščenja na Gospu, gda sem ja bila mala. Pripreme su počele par dana prie. Babica i mama su na potoku prale svietečnu nošnju. Unda su štirkale rubače i fertuhe, babica je mahala s pieglu ke se žeravka ražarila, a mama je pripravljala štirku. Pekla se orehova gibanica, babica je f krušne peči spekla bučnicu. Mama je f rolu pekla mladu čuču, a tatek je išel na dilja po šunku i kobase. Mama i babica su to se spakierale f košare i hjutre sme išli z kuoli na Mariju Bistricu. Te je bile takve veselje. Mi deca sme se največ veselili kak bume pili medicu. Te je bil med rastopljeni h vode. Posikud su dišale friške oprane rubače, pečene čuče i štandi z medenjaki. Dečki su pucam kupuvali licitarska srca, a deca su skakala okoli ringišpilja i prosili stare naj im platiju da se bar jenput okreneju. Tatek mi je obavezne saki put kupil klaruš od medenjakof i svetu sličicu teru sme dali pri meše blagosloviti.

I danas rado posjetim prabaku kad uzmognem. Ona me uvijek rado vidi i svaki put ima nešto za mene. Divim se njenoj volji za životom nakon toliko godina. Preživjela je dva rata, zemljane podove, bosa je gazila po snijegu i još se drži. Često zna reći - E, da su mi tvoja lieta i moja pamet! Gde bi mi bil kraj?! -
Kad sam imala šest godina, dobila sam za Božić novu barbiku, prelijepe duge kose, s tri odjevne kombinacije u kompletu i dva para cipela. Bila sam oduševljena i pohitala sam je odmah pokazati prabaki. Ona je uzela lutku u svoje izborane ruke i divila se njezinoj ljepoti. Ispričala mi je kakve su bile njezine lutke koje je radila sa svojom bakom. Uzele su starih krpica koje su izgužvale u lopticu i napravile glavu. Uz pomoć igle i konca učvrstile su tkaninu i na isti način su napravile tijelo.
Tada dječaci nisu jurili kroz selo na novim biciklima, već su bili sretni ako su u štaglju pronašli stari drveni kotač od kola, te su uz pomoć štapa kotrljali kotač dvorištem i pobijedio bi onaj čiji se kotač najduže kotrljao. Djevojčice su za to vrijeme u hladu pod starom trešnjom pekle kolače od blata koje su ukrašavale svježe ubranim poljskim cvijećem.     
Za vrućih ljetnih poslijepodneva pridružili su im se i stariji koji su zabavljali manju djecu tako da bi u zemlju zaboli štap oko kojeg je dijete, obično djevojčice, veselo trčkaralo dok bi im djedovi i bake pjevali Plešem kolo, plešem kolo, kolo naokolo. U tom kolu, u tom kolu, mala (ime djeteta) igra, mala (ime djeteta) igra.

Danas prabaka slavi 84. rođendan. Mnogo je to svjećica za ugasiti. Ustat ću prije svih kako bih joj ubrala stručak proljetnog cvijeća i, uz mnogo čiste ljubavi, poželjela joj sretan, najsretniji rođendan.